KWAIDAN
Tekst: Jan Helge Hordnes www.btistudios.com
Det svarte håret
For lenge siden bodde det en ung samurai i Kyoto.
Han hadde falt i fattigdom da hans herre ble ruinert.
Han fikk en tjeneste hos en blivende guvernør-
-i en fjern provins.
Pass godt på deg selv.
Jeg har fremdeles en framtid.
En mann må strebe etter å forbedre sin stilling.
Jeg kan ikke fortsette som herreløs og råtne bort her for din skyld.
Må du forlate Kyoto?
Jeg skal arbeide hardere og veve dag og natt.
Jeg skal arbeide som en slave. Jeg ber deg, kan du ikke ombestemme deg?
Hvis jeg går glipp av denne anledningen, er det ute med meg.
Du må ikke hindre meg.
Du blir lykkeligere hvis du gifter deg med en mann fra en god familie.
Det er ikke mer å si. Jeg er lei av å være fattig!
Siden dere skal reise tidlig i morgen, bør vi avslutte for i kveld.
Gå foran med bruden til soverommet.
Da var datteren min endelig gift!
Jeg føler meg lettet.
- Det gleder meg å ha deg i familien. - Jeg takker ydmykest.
Han vet hvilke plikter det medfører.
Ta godt vare på datteren vår, er du snill.
Ja.
Samuraien forsto ikke verdien av kjærlighet.
Han forlot en god kone, giftet seg for å forbedre sin stilling, -
- og tok henne med til sin nye tjeneste.
Men det var på grunn av fattigdom og ungdommelig tankeløshet.
Hans andre ekteskap ble ikke lykkelig.
Hans nye kone var egoistisk og hjerteløs.
Når han tenkte på sin tid i Kyoto, ble savnet uutholdelig.
Han oppdaget at han fremdeles elsket sin tidligere kone-
- mer enn han noensinne kunne elske sin nåværende.
Han begynte å forstå hvor urettferdig og utakknemlig han hadde vært.
Minnet om kvinnen som han hadde behandlet så grusomt...
hennes stillferdige tale...
hennes vakre smil, hennes myke, nette bevegelser...
Hennes uklanderlige tålmodighet...
det var sånt som hele tiden plagde ham.
Vi slutter!
Alltid samme spill.
Jeg er så lei av det!
Dere kan trekke dere tilbake.
Du skal kanskje gå og legge deg først.
Det virker som om ektemannen din fremdeles leser.
For en utakknemlighet!
Det er bare takket være min families stilling at du kan leve som du gjør.
Du har utnyttet oss.
Innerst inne drømmer du om ditt gamle liv.
Du fornedrer meg!
Dugget vil gjøre deg syk.
Du bør gå tilbake til soverommet-
-og muntre opp din kone.
Det er vel din oppgave å ta deg av henne?
Jo, kanskje det.
Hun kan reise tilbake til sine foreldre i morgen hvis hun vil.
Jeg orker ikke å se hennes misfornøyde mine.
Hils henne det.
Jeg var tross alt ung og dum.
Jeg vil oppsøke kvinnen jeg forlot.
Jeg har bestemt meg for å gjøre bot for mine synder.
Men årene hadde gått.
Hans tjenesteperiode løp ut, -
- og 10. september kom han til Kyoto der han hadde bodd med sin kone.
Det var midnatt, og byen var stille som en gravplass.
Når kom du tilbake til Kyoto?
Nettopp.
Nå nettopp.
Hvordan fant du veien hit i mørket?
- Du må være trett. - Sitt. Du trenger ikke å gjøre noe.
- Jeg setter på vann. - Jeg vil ikke ha.
Du har ikke forandret deg i det hele tatt.
Du ser ut akkurat som før.
Jeg har ikke kunnet glemme ansiktet ditt ett eneste øyeblikk.
Eller stemmen din, som var meg så kjær.
Tilgi meg.
Jeg var hjerteløs. En tåpe.
Jeg fortjener bare forakt.
Helt til i dag, da min tjenesteperiode løp ut, -
- har jeg lengtet etter å vende tilbake til deg.
Som jeg har angret min egoisme!
Jeg har vært så ulykkelig uten deg.
Tanken på ikke å få godtgjøre deg har plaget meg hele tiden.
Jeg har lenge tenkt på hvordan jeg kan rette opp alt.
Så fort jeg kunne, ville jeg reise til Kyoto for å oppsøke deg.
Jeg har skyndet meg hit gjennom natta.
Jeg setter pris på at du bryr deg så mye om en som jeg.
Tilgi meg.
Tilgi meg. Jeg var en idiot.
Ikke klandre deg selv sånn.
Jeg ber deg, du skal ikke lide for min skyld.
Jeg har likevel aldri regnet meg som verdig til å være din kone.
Ikke si det...
Jeg visste at det var sånn, men likevel ble jeg en byrde for deg.
Det var likevel grusomt av meg å forlate deg sånn.
Det var på grunn av fattigdommen.
For øvrig behandlet du meg alltid pent.
Jeg bærer ikke nag.
Jeg ønsket deg bare lykke.
I min ensomhet ba jeg for det dag og natt.
- Jeg skal gjøre det godt igjen. - Nei, da...
Du har reist helt hit.
Bare å få se deg gjør meg lykkelig...
selv om det bare er en kort stund.
Bare en kort stund?
Jeg skal sørge for at det varer i en evighet!
Hvis ikke du har noe imot det, vil jeg leve med deg for alltid.
Jeg skal aldri forlate deg igjen, uansett hva som skjer.
Jeg kjenner så godt igjen duften av håret ditt.
Det samme glinsende håret.
Øynene dine.
Din nydelige nese.
Dine myke kinn.
Og...
Jeg har allerede glemt min sorg.
Siden du reiste herfra, har det skjedd mye i Kyoto.
Det kan jeg tro.
For mye til å fortelle på en natt.
Snart er det gryning.
Dette rommet vekker kjære minner.
Her tilbrakte vi bryllupsnatten vår.
Jeg husker nettene våre her. Det hadde vært synd å sove nå.
Jeg vil fortsette å snakke med deg, om fortiden, nåtiden og framtiden-
-og nyte den lykken jeg føler nå.
For meg er det også som en drøm.
Jeg vil heller ikke sove og miste deg, når du endelig har kommet hjem.
Kvinnen i snøen
I en by i Musashi-provinsen-
- bodde det to tømmerhoggere ved navn Mosaku og Minokichi.
Mosaku var en gammel mann.
Hans lærling Minokichi var en ung mann på 18 år.
Hver dag gikk de til skogen som lå et titalls kilometer fra landsbyen.
En bitende kald dag havnet de i en snøstorm på hjemveien.
Fergemannen hadde forlatt båten sin på den andre siden av elva.
Det var ikke rett dag for å svømme.
Jeg ville gjøre det samme med deg-
- som jeg gjorde med den andre mannen.
Men jeg kan ikke la være å synes synd på deg.
Du er jo så ung.
Du er en vakker unggutt.
Jeg skal ikke skade deg.
Men...
Hvis du forteller noen om det du har sett i natt, -
- om så til din egen mor, da vil jeg vite om det.
Og da dreper jeg deg.
Legg ordene mine på minnet.
Har du forstått?
Jeg skal gå nå.
Jeg får prøve å selge litt ved for å få inn penger.
Du kommer ikke til å kunne arbeide på en god stund.
Ikke før det blir varmere.
Du later til å være dårlig.
Spis nå risgrøten før den blir kald.
Du må være forsiktig framover.
Jeg så gamle Mosaku.
Det var som om han var tømt for blod.
Man kan fryse i hjel i kulda.
Hvis det skjer igjen, slipper du ikke så mildt unna.
Hører du meg?
Du svarer ikke, uansett hva jeg sier.
Ett år gikk.
Da han ble frisk, begynte han å arbeide igjen.
Hver morgen gikk han alene til skogen-
- og vendte tilbake med vedknipper i skumringen.
- Hvor er du på vei på denne tiden? - Til Edo.
Nå?
Ja.
Foreldrene mine har gått bort.
Slektningene mine kan kanskje hjelpe meg å finne arbeid.
Har du søsken?
Ingen i det hele tatt?
Jeg håper likevel at du kan finne et godt arbeid der.
Jeg hørte at man trenger kontakter for å få en god ansettelse, -
-også som tjener.
Det er kanskje bedre om du gifter deg.
Og du selv?
Kom.
- Der bor jeg. - Jaså!
- Vil du hvile? Du forstyrrer ikke. - Men...
Jeg bor alene med mor.
Kom nå!
Heter du Oyuki, som i "snø"? Der ser man...
Det låter vanskelig å reise til Edo på den måten.
Er du ikke redd for å reise alene?
Folk er ikke alltid snille.
Unge kvinner må være forsiktige.
Se opp, så du ikke kommer ut for onde mennesker.
Kom nå hit mens det er varmt!
Oyuki fødte et vakkert, lyshudet barn-
- og ble avholdt i byen som en god kone.
Snøen faller, regnet faller
Snøen legger seg på tebusken ved tempelet...
Be ved farmors grav, og fortell hvor store dere har blitt.
Gi henne blomstene dine.
- Hun ser like ung ut som alltid! - Ja, virkelig!
Hun har ikke forandret seg siden hun først kom til landsbyen.
Det er en gåte!
- Har du vært ved graven? - Ja. Det er min svigermors dødsdag.
Der ser man!
Hun er sikkert glad for å ha så fine barnebarn som besøker graven hennes.
Hun må være fornøyd. Hun skal ha rost svigerdatteren sin da hun døde.
- Det er ikke så vanlig. - Nei, nettopp.
Jeg har aldri hørt om det, uansett hvor flink sønnens kone er.
Nei, da. Det er takket være dere at jeg har kunnet ha det så bra her.
Det viktige er at du og mannen din er lykkelige.
Klart at de er det! Han må være overlykkelig med en kone som henne!
Ja, naturligvis!
For en ungdommelig mor!
De fleste bondekoner eldes tidlig hvis de føder tre barn.
Hun ser fremdeles ut som ei jente.
Det er en gåte.
Hva syns du? Prøv dem.
Er de kanskje for små?
- Og barnas? - De er ferdige.
Ikke dårlig! Sandalene til nyttårsdagen er allerede ferdige.
Jeg løsner reimene hvis de sitter for hardt. Prøv dem!
Ja visst.
Så vakre de er! Hvorfor er reimene røde?
- Du er fremdeles ung. - Jeg har født tre barn.
Du kler fremdeles rødt. Føttene dine er vakre.
Den sitter perfekt! Ikke for hardt og ikke for løst.
Akkurat riktig størrelse.
Alle vil ha sandalene dine, -
- for de er pene, og de går ikke i stykker, -
-men disse er spesielt fine!
Jeg la ned ekstra arbeid, så du skal kunne ha dem til kimonoen din.
Det føles som om jeg skal på en reise!
Jeg har ikke råd til å kjøpe en vakker kimono til deg, -
-men du får i det minste sandalene.
Med dine sandaler og kimonoene jeg syr inn, -
- kommer det til å bli et godt nytt år for barna.
Kommer du til å rekke det?
Jeg har bare noen sting igjen.
- Hvorfor stirrer du sånn på meg? - Hva?
Jeg husker plutselig noe som skjedde for ti år siden.
Det er pussig, jeg hadde nesten glemt det.
Da jeg så ansiktet ditt som var opplyst nedenfra sånn, -
-ble jeg minnet på den natten.
"Den natten?"
Ja, det var en underlig ting som skjedde. Jeg husker det som i går.
Jeg har aldri fortalt noen om den natten.
Jeg vet ikke om det var drøm eller virkelighet.
Det var den natten da gamle Mosaku frøs i hjel.
Det var som om han var tømt for blod.
Jeg så med egne øyne at en kvinne bøyde seg ned over ham.
Hun blåste åndedrettet sitt på ham, som om det var hvit røyk.
Så ble han stivfrossen og kunne ikke bevege seg.
Kvinnen lente seg over meg også.
Jeg holdt på å bli lam!
Og så...
Denne fryktelige kvinnens øyne...
De var forheksende, som om de var fra en annen verden.
Jeg så hvor vakker hun var.
Huden hennes var like hvit som din.
Akkurat sånn!
Nå så du akkurat ut som henne.
Det var derfor jeg husket det.
En stund kunne jeg ikke glemme det engang når jeg sov.
Jeg ble alvorlig syk etter det.
Forstår du? I fergemannens hytte ved elva, -
-en natt under en snøstorm, -
- så jeg med egne øyne den merkelige kvinnen som tok livet av Mosaku.
Bortsett fra deg, har jeg aldri sett en så vakker kvinne med så hvit hud.
Men jeg ble selvsagt skrekkslagen. Hun var ikke noe menneske.
Hun var en snøkvinne som tørstet etter menneskenes varme...
Eller så var det en drøm.
Det var ingen drøm.
Jeg.
Det var jeg.
Jeg!
Det var jeg!
Der i snøen.
Den natten lovte du ikke å fortelle det til noen.
Nå har du til slutt brutt løftet.
Det var et evig løfte mellom deg og meg, på liv og død.
Jeg sa jo at hvis du brøt det, ville jeg drepe deg.
Du har sviktet meg.
Hvis ikke det var for barna som sover der...
ville jeg drepe deg her og nå.
Fra og med nå...
må du ta godt vare på barna.
Hvis de har den minste grunn til å være misfornøyd med deg...
vil du ikke slippe unna straffen din.
Fortellingen om øreløse Hoichi
Tiden var kommet
Det var i gryningen
Den 24. mars år 1185
Genji-klanens og Heike-klanens flåter
seilte mot Dannoura
for å møtes i et sjøslag
Tanzo fra Kumano i Kii-provinsen
sto fremst med et flagg med krigsguden Kongodoji
Etter ham kom Michinobu Kawano fra Lyo-provinsen
Han ledet flåten fra Shikoku.
Krigstrommene lød sterkt
Sammen med sine allierte dannet Genji-klanen en mektig flåte
bestående av 3000 krigsskip
De seilte mot Heike-klanens flåte for å omringe den
Begge klanene var ivrige etter å begynne å krige
og de to hærene kastet seg mot hverandre.
Det var general Yoshitsune som førte befalet
over Genji-klanens berømte flåte
Ved Dannoura i Shimonosekisundet-
- ble det siste slaget utkjempet mellom klanene Genji og Heike.
I Yashima og Shido ble Heike-klanen beseiret og flyktet vestover.
Her ble klanen tilintetgjort sammen med den unge keiseren.
Notos guvernør Noritsune visste
at dette ville bli hans siste dag i livet
Genji-klanens samuraier kunne ikke måle seg med ham
Han ville kjempe mot general Yoshitsune
"Kom an, Yoshitsune," ropte han høyt!
De prøvde å flykte til land,
men de høye bølgene hindret dem
Og da de prøvde å flykte ut mot havet,
ventet Genji-klanens skip med bueskytterne sine
Alle besetningsmenn ble drept,
og Heike-klanens skip drev fritt
En del sank
Andre var tomme
Det så ut som om den lange kampen
mellom de to samuraiklanene
hadde nådd slutten
Nii no Ama så
at slaget nærmet seg slutten
Hun holdt barnekeiseren i sin favn.
"Selv om jeg er kvinne,"
"vil jeg ikke bli drept"
"eller tatt til fange av fienden"
"Jeg skal ta med Hans Høyhet til den andre siden"
"Hvis dere er lojale, følger dere meg"
Og i 700 år har det hvilt en forbannelse-
- over dette havet og disse strendene.
Derfor finner man her flere tusen Heike-krabber-
- som har menneskeansikter på ryggskjoldene sine.
Selv etter at Amidatempelet ble bygd i Akamagahara-
-for å gi sjelene fred...
skjedde det innimellom merkelige ting.
Hoichi!
Hoichi?
Her er du altså? Vær forsiktig, så ikke du faller ned i brønnen.
Ja visst.
Osho-sama vil at du vokter mens vi er borte.
Han skal forrette en likvake hos et dødt sognebarn.
Ja.
Det er et stykke vannmelon på kjøkkenet. Spis mens den er kald.
- Takk! - Bra.
Jeg ba ham om å være forsiktig.
- Ja, han er fremdeles ny. - Jeg tror ikke at det er noen fare.
Hvem er der?
Er du tilbake, Osho-sama?
Ingen kommer hit så sent om natta.
Det er nok bare innbilning.
Hoichi!
- Hoichi! - Ja.
Hvem er du?
Jeg er blind. Jeg har ikke vært lenge ved dette tempelet.
Jeg trodde at jeg hørte noen i hagen nettopp, men...
Jeg ber om unnskyldning. Unnskyld meg.
Ikke vær redd.
Jeg bor her i nærheten, -
- og jeg har blitt bedt om å gi deg en hilsen.
Min herre, en meget høytstående person, -
- er på besøk i Akamagahara med sitt store følge.
Han kom hit for å se den gamle slagmarken ved Dannoura.
Min herre har hørt hvor godt du framfører sanger om slaget, -
-at du til og med overgår din lærer.
Han ønsker å få høre deg spille.
Så ta nå med din biwa, og bli med til huset vårt.
Det hadde vært en stor ære.
Men jeg er dessverre ikke god nok ennå.
Det hadde vært uklokt av deg å takke nei.
Din herre låter som en meget høytstående person.
Ja. I normale tilfeller hadde du ikke fått være i hans nærvær.
For en lykke for meg!
Åpne porten!
Hallo, er det noen her?
Jeg har hentet Hoichi!
Ta av sandalene dine.
- Er det en til? - Han ble skylt opp på land.
- Det må være et spøkelse igjen. - Folk så irrlys i går.
- Yasaku! - God morgen.
- Hvor er Hoichi? - Jeg har ikke sett ham.
- Er han ikke tilbake ennå? - Nei.
Stemmer det at ingen av dere vet når han gikk herfra i går?
Altså, jeg trodde at han hadde gått og lagt seg.
- Nok en båt sank i natt. - Hvilken?
Gonemons. Han fanget blekksprut.
Familien har bedt oss om å forrette en seremoni.
- Jeg har sagt fra til presten. - Jeg forstår. Så fryktelig for dem!
- Fins det virkelig ånder på havet? - Det virker sånn.
Jeg har ikke sett det. Fins det virkelig, Donkai?
De fins bare hvis man tror på dem.
- Nå snakker du i gåter igjen. - Jeg tror på dem.
Du spøker med meg. Jeg snakker alvor...
- Det gjør jeg også. - Er Hoichi tilbake?
- Ja. Skal du gå ut? - Ja.
- Hva skjedde med ham? - Han har visst gått og lagt seg.
Hva? Når gjorde han det?
Ingen av oss vet når han kom hjem.
På den måten.
Det høres ut som en spennende natt.
Jeg ba ham om å vokte huset. Han er ikke til å stole på.
Nå må jeg gi et nytt navn til Gonemon.
- Blir det nok en vake i natt? - Ja.
Det later til å bli varmt i dag.
Som du skremte meg! Du bare satt der i mørket.
Jeg lurte på hvem du var.
- Hva har skjedd? - Hva som har skjedd?
Det er ingen her. Matsuzo har reist hjem, så jeg er alene.
Jeg trodde at du fremdeles sov. Jeg tok deg for et spøkelse.
- Jeg ble helt våt på knærne! - Jeg er lei for det.
Det er ingen fare, men du har jo ikke engang spist frokost ennå.
Hvor i all verden var du i natt?
Her er maten din. Det er fersk miso, så den har ikke blitt dårlig.
Spis nå. Og vi har kokt aubergine til kveldsmat.
Takk.
Donkai og presten var veldig bekymret for deg.
Hvor har du vært, og hva fant du på?
- Var de så urolige? - Det burde du vel ha forstått?
En ung mann som er ute hele natten... Har du møtt noen?
Nei, virkelig ikke.
Jeg hadde et ærend som jeg hadde glemt.
Er det sant?
Hvis du har en kjæreste, leter dere vel med hendene sånn?
Her har vi rumpa, og her...
Hoichi!
Jeg har kommet for å hente deg, slik vi avtalte.
Ja!
Du har vel ikke fortalt noe til noen?
Nei, det har jeg ikke gjort.
- Du får ikke si ett ord om det. - Nei. Det har jeg forstått.
Det er godt!
Jeg kunne bare ta med meg riskaker og enkel saké.
Gi litt til Hoichi mens de er ferske.
Han står snart opp.
Han vil være sulten i skumringen.
Jaså? Og hva gjør han om dagen?
Han sover som om han var død. Han er helt blek.
- Er det ikke bare sommervarmen? - Nei.
Og altså...
Hvem er der?
Jaså, det er du, Yasaku?
Å, Matsuzo! Når kom du tilbake?
Jeg hørte at du sov da jeg kom, så jeg vekket deg ikke.
- Har du blitt rammet av en sykdom? - Nei.
Jeg blir bare trett av varmen. Det er ingen fare.
Jo, altså... Jeg har tenkt at jeg må spørre deg-
-hvor du går hver eneste kveld.
Hvorfor er du ute helt til gryningen uten å si noe til oss?
Du må fortelle hvorfor.
Sent hver natt forlater du tempelet uten å si fra til noen.
Du kan vel i det minste fortelle meg hva du driver med?
Alle lurer på hva som står på, -
- men jeg har sagt til dem at man kan stole på deg.
Uansett, det er farlig å gå ut alene når du ikke kan se.
Jeg kan be Yasaku eller Matsuzo om å bli med deg.
Hvor er det du går egentlig?
Kan du ikke fortelle om det?
Du må tilgi meg. Det er ikke noe særskilt.
Jeg kom på at jeg hadde et ærend.
Derfor tenkte jeg ikke på tiden. Jeg skal ikke gjøre det mer.
- Hva slags ærend var det? - Ikke noe viktig.
Jeg er lei for at jeg har gjort dere bekymret.
Jeg forstår.
Osho-sama!
- Yasaku, hva har skjedd? - Hoichi!
- Hva har skjedd med ham? - Han gikk akkurat ut igjen.
Hva...? Hva venter du på? Skynd deg, og følg etter ham!
Si fra til Matsuzo. Ikke mist ham! Skynd deg!
- Ta denne. Skynd deg! - Og Matsuzo?
- Kom igjen! - Jeg kan ikke tenne den.
- Det hadde vært lettere for en blind! - Skynd deg!
Gå i forveien, du.
- Men det er mørkt. - Ja, selvsagt, det er jo natt!
- Det tordner... - Hva så? Opp med farten nå!
Matsuzo!
- Yasaku! - Matsuzo!
Hva driver dere med? Finn ham!
Hvilken vei gikk han?
- Kanskje den veien? - Han kan ikke ha kommet langt.
Gå den veien!
Løp!
Yasaku?
Yasaku! Vi må holde sammen.
Matsuzo!
Hans Høyhet ønsker at du føler deg som hjemme.
Ja, Deres Majestet.
Du spiller så vakkert på din biwa.
Hver natt spiller du en av de hundre sangene-
- fra fortellingen om Heike. Det gjør Hans Høyhet veldig glad.
Vi er alle veldig glade.
Det er en stor ære.
Som jeg har fortalt, fins det nitten hemmelige sanger, -
- og så ytterligere fem utover standardfortellingen.
Det er vanskelig å rekke alle sammen.
Hvilke ønsker dere at jeg skal framføre i kveld?
- Hva vil du høre? - Slaget ved Dannoura.
Det er den mest tragiske delen av fortellingen.
Sangen om den siste striden, takk.
Om Dannoura.
Da, så, Hoichi... De ønsker å høre sangen om slaget ved Dannoura.
Ja visst.
Tiden var kommet
Det var i gryningen
Den 24. mars år 1185
Genji-klanens og Heike-klanens flåter
seilte mot Dannoura
for å møtes i et sjøslag
Du... Vi går hjem, Matsuzo!
Dette er forferdelig! Alt er den guttungens feil.
Det er ikke riktig!
Først skjøt de piler mot hverandre
Så nærmet Genji-klanens skip seg med de raske strømmene
og seilte inn blant Heike-klanens skip
De to sidenes flåter barket sammen
og skipene dekket hele sundet
som et teppe av døde løv i en elv
Og da erklærte general Tomomori
foran de samlede soldatene:
"Vår klans skjebne"
"avgjøres i dette slaget"
Hvem er redd for å dø for vår klan?
"Krig nå som de tapre mennene dere er"
"Ikke tenk på noe annet"
Tre ganger gjentok han høyt sine ord
"Du er nok født til keiser," sa Nii no Ama
"Men din siste stund er kommet"
"Himmelen vil ønske deg velkommen"
"Rop Buddhas hellige navn"
"Det fins en keiserby under bølgene også"
- Hoichi! - Hoichi!
Hoichi!
Med barnekeiseren i sin favn
kastet hun seg ned i det blodige havet
Hoichi!
Ikke forstyrr meg når jeg spiller foran en så framstående skare!
Hva sier du? Er du fra vettet?
- Han må være forhekset. - Vi går hjem. Skynd deg.
- Du vil dø hvis du fortsetter. - Kom igjen.
Dere blir straffet hvis dere bryr dere! Slipp meg!
- Hør på oss, kom hjem! - Slipp meg!
- La meg være! - Kom hjem. Det er prestens ordre.
- Slipp meg! - Har du blitt gal?
Slipp!
Hvorfor fortalte du ikke dette tidligere?
Stakkars!
Du befinner deg nå i stor fare.
De må ha hentet deg dit på grunn av din musikalske begavelse.
Men det var ikke et slott du besøkte.
Det var en gravplass.
Det er der åndene etter Heike-klanens samuraier bor.
Du har tilbrakt dine netter blant gravene.
Det har du vel forstått nå, ikke sant?
I natt satt du foran keiser Antokus grav.
Det du trodde skjedde, var bare en illusjon.
Bortsett fra at du fikk besøk av de døde.
Så det var en av de dødes sjeler som kom hit?
Ja. En død sjel har vært her.
Og når man en gang har gjort som de døde vil, -
- da har man gitt dem makt over kroppen sin.
Hvis du adlyder dem igjen...
kommer de til å forhekse og drepe deg.
Og de kommer uansett til å drepe deg før eller senere.
Kommer ånden til hagen i natt igjen?
I natt, så fort vi har gått, -
- skal du sette deg på verandaen og vente.
Ånden vil dukke opp for å hente deg.
Men uansett hva som hender, må du ikke svare.
- Ja vel. - Du må ikke bevege deg.
- Ja vel. - Bare sitt stille, og si ingenting.
Forstår du? Som om du mediterte.
- Ja. - Har du forstått?
Den minste bevegelse eller lyd, så vil du rives i stykker.
For å unngå deres hevn, må du holde deg rolig-
-og ikke tenke på å rope om hjelp.
Det er likevel ingen som kan hjelpe deg.
Du må absolutt ikke si noe. Forstår du?
Ja.
Hvis du gjør som jeg sier, kan det finnes håp for deg.
Jeg skal ikke bevege meg eller gi lyd fra meg.
Har du forstått?
- Uansett hva som skjer... - Det lover jeg. Jeg skal ikke.
Donkai, har du skrevet hjerte- sutraen over hele kroppen hans?
Fra ansiktet til fingertuppene, til og med på fotsålene.
Bra.
Beskytt meg, Buddha.
Hoichi!
Han svarer ikke. Det duger ikke.
Hvor er han? Jeg må undersøke saken.
Hva nå? Biwaen er her.
Men biwaspilleren er ikke å se...
Et øre?
Jeg forstår hvorfor han ikke svarer.
Han har ingen munn å svare med.
Det eneste som er igjen av ham, er hans to ører.
Det er veldig underlig.
Nå vel...
Jeg skal ta med ørene til min herre som bevis.
Ja, de blir et bevis på at jeg har utført oppdraget mitt.
Det er blod!
Osho-sama!
Sporene leder mot den bakre porten.
Hoichi!
Hoichi, er du der?
Hoichi!
Du milde!
- Fort, tørk det opp. - Ja.
Hva har skjedd med Hoichi?
- Han fikk ørene revet av. - Hva?
Ørene?
Men hvorfor ørene? Ble begge to revet av?
- Donkai. - Ja!
Spiser spøkelser ører?
Det er ikke tørket blekksprut!
Det var vi som gjorde en stor feil.
Jeg trodde at jeg skrev overalt på kroppen hans.
Vi må ha glemt å skrive på ørene.
Jeg ber om unnskyldning!
Det er det samme hva man sier. Ører vokser ikke ut igjen.
Jeg burde ha sørget for at det ble ordentlig gjort.
Det var skjødesløst av meg.
Jeg trodde aldri at de ville ta ørene hans.
Det kan ikke hjelpes nå.
Vi kan bare forsøke å lege sårene hans.
Men opp med hodet.
Trusselen er over nå. Han mistet ørene sine, men fikk beholde livet.
- Så vi får ikke flere besøkere? - Nei, de kommer aldri mer hit.
Vi ønsker å høre den berømte øreløse Hoichi spille biwa.
Min herre fikk høre den merkelige fortellingen.
Han betaler sjenerøst.
Han befaler Hoichi å bli med meg.
Det kom en til!
Med et helt følge.
Nå kom en kvinne med et følge!
- Hvordan vet man hvem som er ekte? - Kanskje det er spøkelser blant dem.
Hoichi... Det er nok bedre å takke nei.
Nei.
Så lenge jeg lever...
vil jeg spille biwa.
I dypet av min sjel skal jeg sørge...
for de flere tusen sjeler som ikke finner ro.
Det var mange som sendte penger og gaver som takk til tempelet, -
-og øreløse Hoichi ble en rik mann.
År 1900
I gamle japanske bøker-
- fins det av en underlig grunn uavsluttede fortellinger bevart.
Hvorfor har man beholdt dem, selv om de mangler slutt?
Kanskje var forfatteren lat.
Kanskje kranglet han med forlaget.
Eller kanskje han plutselig ble kalt fra sitt lille skrivebord-
-og kom aldri tilbake.
Kanskje stoppet dødsguden hans penn midt i en setning.
Uansett er det ingen som vet svaret.
Jeg skal nå gjengi en slik fortelling...
Det var i dag for 220 år siden.
Nyttårsdagen 1684.
I en kopp te
Det var da guvernør Nakagawa fra Sado gjorde et nyttårsbesøk.
Han stoppet med sitt følge ved sine forfedres grav i Hongo i Edo.
Da begynner du for natten.
- I morgen tidlig avløser jeg deg. - Ja.
Jeg heter Heinai Shikibu. Jeg traff deg i dag for første gang.
Du later ikke til å kjenne meg igjen.
Jeg kjenner deg ikke.
Vær snill og fortell hvordan du kom deg inn i dette huset.
Du påstår altså at du ikke kjenner meg igjen?
Jeg har ikke noe minne av deg.
Dessuten ville ikke vaktene slippe deg forbi-
-hvis du dukket opp uanmeldt.
Jeg synes at du burde kjenne meg igjen.
I morges skadet du meg uten grunn!
En inntrenger!
Kom ut, alle sammen!
Vi har en inntrenger!
Kom ut, alle sammen!
Kannai.
- Ingen ukjent har kommet eller gått. - Men jeg så ham...
- Ingen vet hvem Heinai Shikibu er. - Men jeg stakk ham i halsen.
- Døde han? - Nei, underlig nok ikke.
Vi finner ikke så mye som en blodflekk.
Kannai!
Det låter underlig, men han gikk lydløst gjennom veggen.
Gjennom veggen?
Så han døde ikke, og han forsvant inn i veggen?
- Uten en lyd? - Ja.
Ikke rart at vi ikke finner ham.
Han forsvant jo gjennom veggen.
- Du er kanskje trett og så syner? - Nei, jeg så ham.
Menn!
Menn! Hvilken vei flyktet inntrengeren? Vet dere ikke det?
Han må være utrolig rask.
Skal du ikke gå til sengs, kjære storebror?
Det er sent.
- Hva gjør mor og far? - De gikk akkurat og la seg.
Kunne du be tjenerne om å komme med litt saké, så jeg kan sove?
Tenker du fremdeles på i går natt?
Nei, jeg har ikke tjeneste i natt og vil sove godt.
Unnskyld meg...
- Hva er det? - Vi har besøk.
Hva?
Hvem? Hvor?
I entreen.
På denne tiden?
- Hva gjelder det? - Tja...
Man ønsker å snakke med deg en liten stund.
- Hva var navnet? - Jeg vet ikke. De var tre stykker.
Mitt navn er Kannai.
Jeg heter Bungo Matsuoka.
Jeg heter Kyuzo Dobashi.
Jeg heter Heiroku Okamura.
Vi arbeider for Heinai Shikibu.
Heinai Shikibu?
Akkurat.
Da vår herre besøkte deg i går, hogde du ham med et sverd.
Han ble alvorlig såret og må til en varm kilde for å lege såret.
Jeg beklager.
Men den 16. i neste måned kommer han til å vende tilbake-
- og ta hevn for det du har forårsaket ham...
Jævler...
"Og så..."
Her avbrytes den gamle fortellingen.
Jeg har ikke sett ham gå ut.
Han har skrevet hele dagen.
Jeg gjorde en presserende bestilling. Jeg er forlegger.
Jaså?
- Han burde ikke ha gått ut. - Sier du det?
Jeg ville ønske ham godt nytt år.
- Vil du vente på ham her inne? - Ja.
Jeg kan forestille meg flere mulige slutter, -
- men ingen av dem ville tilfredsstille din fantasi.
Jeg foretrekker å la deg selv tenke deg hva som skjer-
-hvis man sluker et menneskes sjel.
Mannen som hadde slukt en sjel...
Slutt